He listed “the story of Adam and Eve, of Cain and Abel, of David and Goliath, of the birth of Jesus, of the tax collector Zacchaeus, the parable of the prodigal son, of the neighborly Samaritan. ” These were cited as “some of the model accounts that serve to guide the thinking [of a child] to the great existential areas of treachery, forgiveness, atonement, hate, degradation, amends, brotherly and unselfish love. ”
Pēc viņa domām, ” stāsts par Ādamu un Ievu, Kainu un Ābelu, Dāvidu un Goliātu, Jēzus dzimšanu, gadījums ar muitnieku Caķeju, kā arī līdzības par pazudušo dēlu un žēlsirdīgo samarieti ” ir ” daži uzskatāmi piemēri, kas veido [bērna] priekšstatus par tādiem eksistenciāli svarīgiem jēdzieniem kā nodevība, piedošana, grēku izpirkšana, naids, zaudēta pašcieņa, taisnīgs sods, brālīga un nesavtīga mīlestība ”.