Should we conclude, then, that because the law of the Christ “belongs to freedom, ” it is permissive, whereas the Pharisees, with all their oral traditions, at least kept the conduct of people within strict bounds?
Vai mums tāpēc būtu jāsecina, ka Kristus likums, kas taču ir ’ svabadības likums ’, nozīmē visatļautību, kurpretī farizeji ar visām savām mutvārdu tradīcijām vismaz lika cilvēkiem stingri ievērot uzvedības normas?