In both places of worship, various needs and expenses were met by voluntary contributions; in neither was the privilege of reading and discussing God’s Word restricted to a clergy class; in both cases, the meetings were organized and directed by responsible older men.
Līdzība ar to vēl nebeidzās: gan sinagogās, gan agrīno kristiešu draudzēs izdevumi tika segti ar labprātīgiem ziedojumiem; abos gadījumos Svēto Rakstu lasīšana un skaidrošana nebija īpašas garīdznieku kārtas privilēģija; sapulces organizēja un vadīja cienījami vecākie vīrieši.