How can we “consider ” someone who feels downhearted because of the shame and despair that he still experiences as a result of a past transgression, even though he has taken steps to correct matters?
Kā mēs varam ” būt vērīgi ” pret kādu, kas ir nomākts aiz kauna un izmisuma par kādu pagātnē izdarītu pārkāpumu, kaut arī jau ir izdarījis visu iespējamo, lai to labotu?