This is in great contrast with what takes place in a society in which discussion of death is taboo, regarded as morbid, and in which children are excluded on the assumption that it would be “too much ” for them.
Šāda atvadīšanās no mirstoša cilvēka ir krasā pretstatā tam, kas notiek kultūrās, kur cilvēki baidās runāt par nāvi — viņi uzskata šādas sarunas par sava veida tabu un liedz bērniem tajās piedalīties, apgalvojot, ka tas viņiem būs ” pārāk smagi ”.