The result, he observes, is that “unemployed people, widows, slum dwellers, and those who are incapable of critical thinking conclude that God has abandoned them and that they are obliged to give so much to ‘ the preacher ’ that their own families go hungry. ”
Kā norāda I. Strīders, ” bezdarbnieki, atraitnes, graustu iemītnieki un cilvēki, kam nav raksturīgi iedziļināties lietu būtībā, secina, ka Dievs viņus ir pametis un ka viņiem jāatdod ” sludinātājam ” gandrīz visi savi līdzekļi, kaut arī viņu pašu ģimenes dzīvo pusbadā ”.