To rebut this presumption, the football club, as an employer, was not required to prove it had recruited persons with a particular sexual orientation, since this would interfere with the right to privacy, but could refer, for example, to equality provisions regarding its recruitment policy, or to having clearly distanced itself from the statement.
Lai atspēkotu šo pieņēmumu futbola klubam kā darba devējam nebija jāpierāda, ka komandā ir uzņemtas personas ar noteiktu seksuālo orientāciju, jo tādējādi tiktu pārkāptas šo personu tiesības uz privātumu, tomēr tas varēja, piemēram, atsaukties uz vienlīdzības noteikumiem savā darbinieku pieņemšanas politikā vai skaidri norobežoties no šiem izteikumiem.